Jag gör den här filmen för att…
Vart ska jag titta?
- Hitåt. - Okej.
Jag gör den här filmen för att...
...jag har filmat och fotograferat mig och Cartoon i 25 år.
Vår resa genom livet och alla rörelser vi har...
Vänta lite...
NETFLIX PRESENTERAR
Cartoons gaddar är de enda som gäller.
Estevan är den ende fotografen.
Man kan inte berätta om Estevan utan Cartoon.
Ingen Toon utan Stev.
De är L.A.
De representerar bäst Los Angeles-kulturen.
De är pionjärer.
Inte bara pionjärer, utan också historiker.
Berättare, bildskapare, krönikörer.
Säger man L.A. - tatuerare menar man Mr Cartoon.
Ingen ritar som Cartoon.
Man känner alltid igen en Mr Cartoon-tatuering.
Alla känner till Cartoon.
Hiphop-tatueraren.
Att bli gaddad av Toon, det är stort.
Cartoon, baby.
- Min polare. - Cartoon.
Världsberömda Cartoon.
Om Cartoon gjorde nåt, var Estevan där.
Estevan har något genuint som ingen annan har.
Han fotograferar gängmedlemmar.
Han fångar hela kulturen, allt.
Lowriderkultur, tatueringskultur, foton från Skid Row…
Historiska dokument.
De visar att det kan göras på rätt sätt.
Men på ett bra sätt.
De är stolta över det.
De banade vägen för många.
Utan att erkänna det.
Det hade inte gått utan dem.
Det handlar om att våga vara sig själv och många är livrädda för det.
Därför är de så framgångsrika.
De menar vad de säger och säger vad de tycker.
"Det här är vår grej som vi vill visa världen."
L.A. är nu globalt.
Sen de gick samman går de inte att stoppa.
Jag växte upp i en chicanofamilj som förstås trodde på Gud.
Jag uppfostrades till katolik.
Jag fick höra att jag var begåvad.
Jag var välsignad, jag var gudabenådad.
Säger man det till ett barn varje dag, om och om igen, tror det på det.
Mamma bad mig städa rummet och bädda min säng.
"Jag har fått en gåva från gud. Jag tänker inte bädda!"
För mig är arbete lycka. Jag älskar att jobba.
Jag älskar att fotografera och filma.
När jag säger jobb,
menar jag nåt man gör och får betalt.
Det betyder att mina räkningar betalas och att jag kan fortsätta.
Jag är varken den bästa pappan eller bästa maken,
men jag jobbar hårt, jag är en bra fotograf och en bra vän.
Ingen kan säga att jag lurat nån. I så fall är han en jävla lögnhals.
Om du fokuserar, ser du grejer.
Använd din talang och res ut i världen, till Europa.
Vi har rest i hela världen, köpt hus till våra familjer.
Konst var som klåda.
Jag såg grejer. Jag såg en filmaffisch,
eller nåt som fick mig att vilja rita,
och jag fylldes av en rastlöshet,
som drev mig att rita varje dag för att få bort den.
Han var väldigt ung, typ fyra år.
På den tiden ritade han näsborrar, naglar, örsnibbar.
Medan andra barn ritade streckgubbar, gjorde han
mycket mer komplicerade saker.
Han var mitt första barn. Jag kände mig som den bästa mamman. Han var så bra.
Hans mamma sa: "Du är bäst. Du är otrolig.
Världens bästa konstnär. Du kommer att bli underbar. "
Till sist så tror du på det.
När jag var liten mötte min far en kille på banken.
Han sa: "Jag har en karateklubb ."
Pappa kom hem och sa: "Du ska börja med kampsport."
"Nej, jag vill inte."
- Han sa: "Jo!" "Jag betalar för det. Gå dit."
I början var han väldigt blyg.
Han pratade inte med någon. Men efter ett års karate,
var han självsäker och gick rak i ryggen.
Det var på karatekursen som jag upptäckte candylack.
Skolans stormästare målade också custombilar,
så jag lärde mig allt om väggmålningar, candylack,
respekt, livets flöde.
Allt detta gick i en cirkel.
Helt grymt.
Jag är Estevan Oriol, fotograf och regissör. Uppvuxen i L.A.
Jag föddes i Santa Monica på St. John's Hospital.
Estevan ser ut som en lång chologangster, men få vet att han är halvitaliensk.
Mamma och pappa var gifta tills jag var tre år,
sen skildes de och sen var det jag och mamma.
Mamma tog väl hand om mig.
Vi växte upp med socialtjänst och matkuponger,
men hon gjorde sitt bästa för att jag skulle ha det bra.
Multietniska barn är ofta förvirrade.
"Vilket ursprung har jag?" Till sist måste man välja.
Han valde latino. Det fick jag reda på flera år senare.
Min pappa var hippie.
Han sket fullständigt i dyra bilar och sånt.
Det fick mig att börja sträva efter nåt mer.
Det gav mig min drivkraft.
Efter gymnasiet jobbade jag på en snackbar, på fiskebåtar,
på stormarknader, i spritbutiker…
Jag har alltid haft ett, två, tre jobb.
På 80-talet sökte man sin plats i hiphopen.
Var man en breakare eller rappare?
En locker eller graffare?
Jag älskade breakdance, men var inte bra. Men rita kunde jag.
Cartoon hade alltid en marker
eller sprejburk med sig jämt.
Och var vi än var, satte han igång.
Jag var ju hiphop. Jag hade en B-Boy-sida
som bombade, gjorde 3D, fades...
Innan Cartoon var den han är idag,
var han en otrolig graffare.
Han ingick i WCA som var legendariskt. Han var jävligt skicklig.
Det var sent 80-tal när jag träffade Cartoon som då hette Flame.
Jag trodde jag kände alla. "Vem fan är det?"
Han hade en unik stil.
Han gjorde en Hit & Run. Jag såg väggen och tänkte: "Vem har gjort det här?".
Jag graffade överallt.
Det gav mig en kick. Man kan åka i fängelse för det.
GRAFFITI ÄR ETT BROTT
ÄR DITT BARN EN GRAFFITIVANDAL?
BÖRJA INTE MED GRAFFITI
Hans signatur var "Flame".
Han var känd för det.
Han var annorlunda på nåt sätt.
Vi anade att han skulle göra nåt stort och lyckas.
Han skulle gå långt.
Det är ett konstverk. Vi var så stolta när det publicerades.
Jag försökte hitta en stil som kändes bra och äkta.
Jag gick på L.A: s tekniska gymnasium för att lära mig skyltgrafik, bokstäver.
Bokstäver har en tyngd.
När jag gick i skolan visste alla barn var fängelserna fanns.
Vissa fick brev från sina släktingar.
På kuverten fanns grymma Pinta-kollage.
Jag tänkte: "Jag kan blanda de illustrationerna
med bombinggraffiti. Förena dem."
Så skapades min stil.
När jag blev 19 drog jag till Hollywood.
Sunset Boulevard var hett. Whisky, Roxy, hiphop var nytt.
Allt det där var helt otroligt.
Jag jobbade på nattklubbar för extrapengar.
Där träffade jag alla L.A. - grupper.
Ice-T, Rhyme Syndicate, Red Hot Chili Peppers
Boo-Yaa T.R.I.B.E, Everlast.
Jag träffade Muggs som tog mig till Cypress Ave.
Där träffade jag B-Real och Sen.
Det här är SP 1200.
Trummaskinen på alla House of Pain-skivorna.
Jag gjorde samplingen på "Jump around".
Blåsaren kom till studion och spelade. Jag la in det här.
Sen stämde jag ner det så det låter knastrigt.
Det blir lite bredare. Därför är det ljudet unikt.
Första gången jag träffade Estevan var han dörrvakt på en nattklubb
i Little Tokyo. Han var alltid snäll och släppte in mig.
Polarn Steve-O, Steve Oriol, som byttes till Scan.
Scan var Scandalous.
Sen började vi göra musik och när vi skulle ut på turné
sa Muggs: "Jag vet inte vem som ska vara turnéledare."
Vem kan jag fråga som är stabil?
"Vem?"
Jag frågade Scan och…
Han blev turnéledare.
Så var det. Där började våra globala eskapader.
I början visste ingen att de var vita.
Folk sa: "Vad fan? Vad är det här för vita killar? "
Sen hörde de...
Och hela jävla klubben blev sjövild och alla var helt galna.
Sen gick det bara uppåt.
Jag var med i deras musikvideor, som "Shamrocks and Shenanigans."
När jag inte var i L.A. var jag på turné med House of Pain.
Min pappa var fotograf.
Han tyckte att jag hade en cool livsstil.
Det här är min första kamera som pappa gav mig.
Det är den jag pratar om när folk säger: "Hur började du fotografera?
Vi åkte på sjuka reklamturnéer och han tog alltid bilder.
Jag blev konstnär när det var dags för ett riktigt jobb.
När jag gjorde sprejmålade T-shirts som 17-åring,
insåg jag att jag kunde leva på det.
Jag målade av folks bilar, tryckte T-shirts och la till namnet.
Jag började jobba med en gång.
Det var Cartoon's Customs.
Det förberedde mig för tatuering.
Scandalous vid kameran. Japan, här kommer vi.
Kyckling och soppa. Jag tar den med spenat och smör.
När man turnerar blir det stressigt.
Man behöver nån som känner alla och håller allt lugnt.
Varje dag var ett nytt äventyr, en ny stad, nya konserter.
Det var grymt att få vara med.
Han var inte fotografen Estevan Oriol än utan roddare.
Där åkte de dit.
Cypress Hill sålde inte bara en platina, men var också en erkänd hiphop-grupp.
B-Real var en av världens största MC då.
Kolla utsikten.
LOGE
Jag är sjukt snygg.
Fråga inte om jag är redo. Jag är alltid redo, din jävel.
Jävlar. Den satt bra.
Muggs hade anlitat Estevan för House of Pain,
och sen kom han till oss, Cypress Hill.
Första showen med oss var Woodstock 1994.
B-Real hoppade av scenen in i publiken.
Jag måste dra ut honom, men samtidigt fotade jag.
Det var jävligt galet.
Estevan hade många olika roller.
Han var turnéledare, vår fotograf och videofilmare.
Ja, det är mina.
Nu kör vi.
Vi jobbade väldigt nära varann.
Alla hade flera roller och gjorde flera saker
bara för att få det gjort.
Estevan tog hand om mycket och var samtidigt vår familj och vän.
Han ryckte alltid in där det behövdes.
Det här är er jävla Scandalous. Behöver du nåt har jag allt.
En stor jävla stash!
Hör du mig? Vi är i Cleveland och naturen har snedtrippat.
Många av Estevans bästa bilder på Cypress Hill är från den tiden.
Jag hade Steve-O: s röst i huvudet som sa: "Jag finns här."
Han sa typ: "Lugn, jag gör mitt jobb."
Vi är på väg.
Värsta jävla vischa jag sett.
- Vad ska vi annars göra? - Vi måste bara dit.
Jävla idioter.
Vad i helvete sa han?
Vi måste till backstage.
Omöjligt.
- Vi ska backstage. - Har du ett pass?
Här är vårt pass: Cypress Hill.
- Cypress Hill! Okej. - Ja.
Vi fixade det.
Jag var med Beastie Boys, No Doubt, The Fugees, Limp Bizkit,
Erykah Badu och alla andra band och jag var den enda som hade en kamera.
När man inte haft nåt och plötsligt ser tusentals människor bli vilda till en låt,
då tänker man: "Fan!"
Det var då jag tänkte: "Jag måste fota det här."
Södra Kalifornien, för fan!
Jag började visa mina foton för tidningar.
Musiktidningar började publicera mina foton.
Sätt igång. Ett, två, tre, chickity-boom-bang.
Estevan. Det var mannen, fattar du?
Han var multibegåvad.
När jag träffade honom var jag 14-15 år gammal.
Jag var med i The Whooliganz. Jag var rappare.
Jag och Scotty Caan.
Vi hade gjort en skiva med B-Real. De tog med oss på turné
för att promota vår skiva.
Jag var 16 år och överlevde en timme i taget.
Man raggade tjejer, rökte gräs, söp och umgicks med sina idoler.
Jag företräder ingen en åldersgrupp. Jag företräder hiphop.
Han började med sin fotoskit.
Alchemist fann sitt jävla beat.
- Får jag svära? - Ja.
När man pratar om den tiden måste man svära.
1993 var Soul Assassins, Cypress Hill, House of Pain, rappens elit.
Dre och Snoop fanns också, men förutom det,
var det störst.
Soul Assassins var störst.
Jag träffade Estevan Oriol för 25 år sen.
Det var stort för en 16-åring
att se The Whooliganz spela före House of Pain och Cypress Hill.
Vi var backstage. Konserten ställdes nästan in
eftersom en viss Estevan hade slått ner piratkopierare.
De hade snott bilder i tidningen och tryckt T-shirtar.
En timme före showen drog killarna upp huvorna och gick genom parkeringen,
och vi satt vid släpen och hörde...
De blev nedslagna.
- Jag nämner inga namn. - Nämn namn.
Muggs, Estevan.
En jävel sa nåt, så jag slog honom i ansiktet.
Stackars kille.
Så mötte jag Estevan Oriol.
Han knockade en piratkopierare på en Soul Assassins-konsert.
När jag träffade Steve-O var han turnéledare.
Den roliga killen.
/Fotograf/DJ.
Från platinaskivan Temples of Boom, Cypress Hill!
Det fanns tillfällen då han framstod som en bandmedlem i intervjuer.
Du kan inte klandra oss alla för de få grupperna.
Konflikten lär fortsätta.
- Tack för att du kom. - Tack.
Här är Cypress Hill. Nu till New York.
Allt förändrades med mitt första skivomslag.
Upploppen 1992.
Det här är inga protester, det är en brutal mobb.
När domen lästes upp blev folk vilda.
Det bara hände.
Svarta och mexikaner började titta på varandra och kommunicera.
Som en familj.
Det var inte populärt...
Jag körde på motorväg 110 mot Hollywood,
och båda sidorna av 110:an stod i brand.
Det skapade en länk från 1992 till idag som är obrytbar.
Det var helt galet, allt stod i brand.
Rodney King misshandlades till döds och allt var "åt helvete med polisen".
Jag körde och såg Kid Frost-omslaget jag hade ritat
på en enorm skylt för Virgin Records.
Jag var i musikbranschen och spelade inte ens gitarr.
Här bakom mig träffades Cartoon och jag.
Just den kvällen var övervåningen bokad för Penthouse Players releaseparty.
Jag och min vän Donnie Charles gick dit.
Vid ingången såg han Cartoon och han sa: "Hallå!"
"Du måste träffa min kompis, han är också mexikan."
"Ni är i musikbranschen. Han har gjort skivomslaget.
"Ha det så kul, jag går en sväng."
E påverkade mitt liv för han hade samma mål som jag.
Konstnärligt, vänskapligt...
Han sa till mig: "Mamma...
Jag har träffat en kille som tänker som jag."
Jag träffade Cartoon i början av 1994.
Om jag minns rätt var det hos Muggs i Hollywood Hills.
De körde en Impala-64.
- Ett komikerpar. - Abbott och Costello. De var grymma.
De hade koll.
I början var det tufft,
men ju mer vi hängde, desto mer idéer fick vi
om hur man kan tjäna pengar som inte är olagliga.
Checkdansen. Check-striptease.
På den tiden var Estevan och Cartoon oskiljaktiga.
Cartoon hängde med Soul Assassins, han skötte det visuella.
Vi såg hans talang, vi trodde på honom.
In med dig.
In, din jävel.
Allvarligt?
Stäng av kameran!
Var är vi?
Vi är på en färja.
Klockan är fan 8 på morgonen.
Så trött.
Turnélivet, alltså.
Jag tror att det formade oss till att ha olika relationer.
Det var livet.
- Oj. - Vad tycker du om det?
- Det ser supergott ut. - Vi smakar på en.
Cartoon började hänga med oss och gjorde all design.
Han var superbegåvad.
Jag gjorde scendekoren.
En av mina illustrationer hade smällts upp till en jättestor uppblåst docka.
En kung på sin tron.
Värsta gangstergrejen jag kom på.
Jag hade inte ens börjat tatuera, hade ingen själv.
Sen började jag hänga
hos professionella tatuerare.
Doften av den gröna tvålen. Jag drogs in av energin därinne.
Mitt liv fick en ny riktning.
Det står "NFC". Det står för "Inga feta brudar".
Det var länge sen.
Jag gjorde en tatueringsmaskin...
...till min partner Cartoon och det här tatuerade han mig med.
Jag var bra på att rita på papper, graffiti, sprejmålning,
men hud var en helt annan värld.
När han gick över till att tatuera blev alla helt chockade.
Jag minns inte hur det gick till,
men de första tatueringarna var avgörande.
Cartoon förändrade allt.
Från att spreja på metall till "Ge mig den jävla pistolen".
Han gick över till hud som ingenting.
I början tog han hit alla mina kunder.
Jag träffade ju en massa människor och band.
Jag såg deras tatueringar och tänkte: "Fan, vilken ful tatuering."
Han såg dem spela och sa: "Gillar du tatueringar?"
"Fin tatuering. Har du ingen av Cartoon? Kolla här. "
Jag visade mina som var nya. Många killar sa "Åh, det är grymt."
"Vem gjorde det?" "Cartoon. Han kan tatuera dig.
Det var så jag fick alla mina stora kunder.
De har alltid nåt på gång.
De är superambitiösa, kreativa...
Samma stil, men mer symmetrisk.
Kul att hänga med.
Ibland jävla rövhål.
Paul, vi är redo att bli judiska och bättra oss.
Toon åkte på Anger Managements Europa-turné.
Alla hängde.
Anger Management-turnén var bäst.
Vi gjorde de europeiska festivalerna och såg en massa band.
Vi hade pass till allt.
Whookid anklagas för att ha mutat en prostituerad
med en musikmix och två biljetter.
Ordning i rättssalen!
- Har du eller inte betalat för fitta? - Jag betalade för underhållning.
Han är proffs på det.
Han tatuerade som en galning på Europa-turnén.
Amsterdam.
Jag kom hit till Europa med Cypress Hill.
Egentligen är det Cartoons turné, med 50 cent som gästartist.
Han måste övertyga mig.
- Eminem. - Cartoon. Ni har inte råd med honom.
- Xzibit. - Rena ecstasyn.
- Cypress Hill. - Svårt, men nån måste göra det.
Varför inte du, va?
Mina tatueringskunder brukar samlas och ge konserter.
Det var coolt för ibland gjorde han det backstage.
Du åker väl med imorgon?
Jag kommer kl. 15-14. Nej, 13.
Jag var Proof innan också, men det här... Wow!
Nu är jag Proof. Fattar du?
Killarna är uttråkade, så när en tatuering pågår därbak,
och man är nånstans i Tyskland, då hänger man där jämt.
Han har ännu ett offer.
Han borde göra ett klassfoto med alla bläckoffren på turnén.
Han tatuerade Bizarre från D12.
Hans mage. Jag minns.
Jag såg honom göra det. Det var mycket yta.
Det var mycket yta. Helt galet.
Är du en rappare utan en tatuering av Cartoon,
är du inte äkta.
Jag var bara en kille i branschen som folk kom till för att jag var bra.
Jag omgav mig av talanger.
LIVETS STORA MÄSTARE
GLID IN I MÖRKRET
Den är 25 år och fortfarande grym.
Stenhård. Fattar du?
Halloj.
Kan man äta nånstans?
- Terminal två. - Vadå?
- Terminal två. - Hur kommer man dit?
- Var ska vi svänga? - Den gröna rampen.
New York City!
Behöver du det?
Kom.
Plötsligt började alla ringa Cartoon.
- Han var störst. De flög in honom. - Alla ville bli gaddade.
Vi beställer en pizza.
Gang Starr. Fattar du?
Det är jag och den jävla mannen Primo.
Okej? DJ Premier.
Jag vill bara ha det bästa. Och det bästa är Mr Cartoon.
Så hett.
Det är ett mästerverk.
Avslöjad?
Jag ska sluta kedjeröka i New York, där jag började.
- Jag trodde du började i Tokyo. - Ja, men...
Nu är jag här.
Min Cartoon.
Det är så här vi gör.
Och sen var det Estevan...
Säger de håll käft, håller du käft.
Måttlös missbrukare, alkoholist.
Han festade som fan.
Jag testade alla droger.
PCP, kokain, svamp, syra, ecstasy, MDMA...
Jag vaknade av sjuk kramp i benen.
Det var för mycket.
Vi såg på varandra och sa: "Vi måste till en högre nivå."
Och för att nå en högre nivå, måste han lämna...
...drogerna bakom sig.
Han blev nykter och sponsrade otaliga människor i åratal.
När han blev nykter märkte jag hur stor han blivit.
Och de skapade imperiet, Soul Assassin Studios.
Plötsligt…
Jag kan berätta hela historien nu.
Min första gång på SA Studios...
Lowriders...
...fälgar, konst på väggen...
Jag var ett barn i en godisaffär.
Det var chicano. Som ett läger, en klubb.
Killarna var Cholo Da Vincis.
Jag hade inte mött dem om jag inte var känd.
Jag minns att jag gick in och sa "Jävlar, ni är stora."
För det var jävligt otroligt.
Mitt i centrum. Mitt i allt.
Skid Row var grymt. Jag älskade det.
Det var som ett turnémuseum man bara måste se.
När vi flyttade hit var det en förlängning av Skid Row.
Det var här de hemlösa bodde, knarkare eller psykiskt sjuka.
Så var området förut...
Ser du den?
Konstavdelningen var de två fönstren, och ett showroom.
Alla våra bilar stod bakom fönstren.
Bakom dubbeldörrarna låg Cartoons Skid Row Tatoo.
SA Studios var fina tider. Det var som ett gömställe.
Ni visade oss en massa grejer.
Det var som en vild lekplats.
Shalom.
Här får ni en fin gadd.
Jew Unit gäller, fattar du?
Två killar med rakade, tatuerade huvuden.
På kontoret har de sina egna Nikes.
Sina egna Vans.
Estevan sitter mitt i röran med en liten pistol på bordet.
Motorcyklar... Det var den grymmaste studion.
Jag hade aldrig sett nåt liknande.
Jag var grön av avund.
På vägen ut såg jag Too Short och sen Darlene,
Ice-T: s f.d. fru, eller hur?
Jag såg 50 där. Jag såg Dre, Snoop...
Varje dag kom det dit nån ny.
När jag såg henne, tänkte jag: "Det här måste vara hetast."
Fattar du? Typ...
Jag såg Eminem där.
Han gaddade mig.
En gång såg jag Kim Kardashian. Hon blev fotograferad eller nåt.
Finns det kvar?
Byggnaden verkade lite farlig.
- Nu kommer det nåt. - Det var nog farligt,
men eftersom de tagit över det blev det ett säkert ställe.
De tog hand om de hemlösa, därför lämnades den byggnaden ifred.
Kom hit, ställ dig mot väggen. Visa ID och din cykel.
Här är mitt ID, mina kulor och du kan knulla dig i röven.
Vi kunde leva i flera världar, fattar du?
Vid lunchtid var vi i centrum
och snackade med en galen, hemlös kille i sitt tält.
Estevan hoppade ut och fotade honom.
Sen tog vi motorvägen till ett femstjärnigt hotell.
Det var helt normalt.
Jag är Pepper, högst rankad i Skid Row.
Jag är Skid Rows borgmästare. Jag styr över de hemlösa.
Fabriken var död när Joker Cartoon och alla kom hit.
De fick liv i fabriken, okej?
Sen kom jag in i bilden.
- Hur gammal blir du? - 41.
Okej, jag är 50. 51 om ett par månader.
Jag är en f.d. fånge, f.d. knarkhandlare och f.d. knarkare.
Jag slaktade honom.
Vi bråkade så jag slaktade honom.
Den här familjen svek mig aldrig.
De svek aldrig när jag var smutsig, drogad och sånt.
Jag åkte in och ut ur fängelset, de tog emot mig med öppna armar.
Jag har jobbat med hemlösa hela livet. De vill inte följa regler.
Jag jobbar när jag vill,
sover när jag vill,
sover där jag vill sova.
De har problem med auktoritet.
Den som inte gillar det knullar jag i röven.
Fjärde gången idag. Det här är trakasserier.
Fjärde gången de stannar spontant.
- Ses imorgon, Pepper! - Okej.
Vi kan förlora allt.
Peppers värld!
Vem som helst kan hamna på gatan.
Drogerna tar dig dit.
Men sånt är livet. Livet är förändring. Förändring är hela grejen.
Om ni fortsätter instruera mig blir det ingen intervju. Fan!
Är du en bra kameraman?
F.D GÄNGMEDLEM
Jag är Big Lepke, West Side Rebels, Gangster Locos.
Jag har varit gängmedlem.
Vi på Skid Row, vi vet vad som gäller.
Inga tripper. Inget heroin i ådrorna.
Inget crack.
Skid Row var mitt hem.
Vissa säger helvetet, jag säger hemma. Mitt kvarter.
Lepke tog lådorna vi kastade ut och gjorde en liten säng här.
Jag minns en gång när vi skulle ha möte.
Lepke hade tagit heroin och vi sa: "Fint.
Den jävla Lepke är väck. Våra kunder är på väg,
vi ska ha ett stort möte, och där är vår knarkarkompis
som är väck på heroin."
Det var ingen överdos så han fick ingen isbit i röven,
men han var väck, så vi fick spruta vatten på honom,
för att väcka honom.
Hallå!
Vakna, ditt rövhål.
Hämta honom senare.
Jag är här och mår fint.
Vad fan...
Vi sa: "Du måste gå. Vi ska ha möte. "
Sug kuk.
Han sprutade vatten i näsan och det var en cool väckning.
Sånt tänker jag på.
Vi blir sparkade.
Centrum var Soul Assassins högkvarter.
Det var hemmaplan. Lite som Grand Theft Auto.
Estevan var däruppe, Cartoon tatuerade.
Det var bekvakat. Det var skyddat.
Det fanns liksom ett hölje runt den.
Man fotar, fixar bilar, allt på samma ställe.
Man tatuerar...
Det finns bara en kille som får tatuera mig och mina barn.
Den store Cartoon.
Tatueringar var ett stigma. Nåt dåligt.
När jag kom ut från finkan och såg en gaddad tjej trodde jag hon var en hora.
Han tatuerade hiphop-killar, men såg det inte som en stor grej.
Ingen inom hiphopen var inne på det.
Jag menar, fan...
Cartoon skänkte Eminem en av hans första gaddar.
Han skänkte Snoop en av hans första gaddar.
Titta, det är min kusin Nate Dogg. Och min vackra fru.
Han fångade det.
Jag har inte ens en Cartoon-tatuering.
Jag skulle älska det, men jag betalar inte 50 000 dollar.
Inte en chans.
Han är bäst i världen, men kostar en arm och ett ben.
Han gaddar din arm och tar den.
Det är värt det.
Vi pratar om din nya gadd.
Cartoon är den bästa tatueraren nånsin.
Det borde räcka för det här, för...
Den mannen...
Han är bäst, snabbast...
- Med den största kärran. - Den största kärran.
Det blir dyrt.
Den största kärran i världen, antagligen.
Hans kundkrets är Travis och Eminem, Redman, Method Man...
Justin Timberlake, Beyonce från Destiny's Child...
Visa mig inte.
Man måste boka tid. Man kan inte bara komma förbi.
Om jag skulle få huvudet gjort i rätt stil, måste det vara Cartoon.
Det var stort.
Jag hörde hans namn i låtar.
The Game nämner Cartoon i ett par låtar.
Jag är ett hiphop-fan och såg Cartoon i musikvideor.
I väntrummet tittade jag på fotona på väggarna.
Foton som Estevan tagit.
Cartoon gaddade 50 cent, Eminem, Dr. Dre.
Om Xzibit tatuerades, så fotograferade Estevan honom
och sen var fotot överallt.
Jag visste ganska tidigt
att han hade gjort X: en på Xzibit och 50 cents rygg.
50 har helt galna grejer på ryggen. Så grymt.
Fler kom hit, fler var redo att komma hit.
På den tiden klagade folk över att behöva köra till centrum.
"Ända till centrum!"
De ville inte åka öster om La Brea.
50 Cent, min polare Cartoon härute i L.A.
Cartoon gaddade 50 Cent som sa att han hade ett möte.
Han skulle signera med Jimmy Iovine på Interscope.
Han måste dra ett par timmar,
så jag och Cartoon drog iväg i hans nya vita Escalade.
Ungefär sex poliser följde efter oss på gatan.
De drog oss ut ur bilen.
De kastade ner mig på marken med handbojor.
Han tryckte en pistol mot min nacke
och han skakade. Vad som hände var...
En motorcykelpolis togs till akuten
pga. en ung gentleman med rakat huvud, som liknar mig.
Han körde en sån kärra.
Vi hade kunder som inte bor i stan.
De sa: "Ni måste dra, 50 Cent är här."
Jag gjorde det inte. Inte Cartoon heller. Lämna oss i fred.
Får du en talkshow, kan du berätta allt.
"Jag blev tatuerad..." Min tatuerare blev gripen."
Ja, de trakasserar.
Vi stannar.
En kompis tvekar, men han ska få se.
Det här är störst.
Händer det att någon säger: "Vänta, jag vill ändra den!"
Nu vill jag att Mr Cartoon signerar.
Läget? Det här är Nas som chillar med Cartoon.
Här är Meth.
Jag har precis gaddats av den världsberömda Cartoon.
Cartoon.
Cartoon är genuin.
Han är en av de bästa.
Cartoon gjorde svart och grått populärt igen.
Jag pratade med Cartoon och vi hade inga planer.
Jag gav honom fria händer.
Jag hade ett möte med Cartoon och vi sågs hos mig i Corona.
Det kändes som om vi varit kompisar länge.
Vi har barnen med oss, familjen. Det är fjärde juli.
Den första tatueringen var händer som ber på sidan av mitt huvud.
Det stod Barker, mitt släktnamn.
Det var som terapi eller nåt.
Med Toons märker du inte att du tatueras.
Hans nästa gadd var att fylla i min bergsprängare.
Han gjorde också Marilyn på mitt adamsäpple.
Den var svår.
Har man sett!
När min son föddes spelade vi in
och jag ville tatuera min fru och sons namn. Travis sa:
Cartoon är bäst.
Vi hade förberett allt på ett roadcase
i vardagsrummet med all min basutrustning.
Jag var nervös för att bli tatuerad och innan han började sa han:
"Jag är imponerad."
Eftersom du är grym
valde du ett av de mest smärtsamma ställena.
Han började tatuera "Jack," och när han kommit halvvägs
undrade jag om min fru skulle bli av.
Här är mina enda tatueringar.
Att tatueras av Cartoon är som att ingå i en exklusiv klubb.
Alla som har Cartoon-gaddar är som bröder.
Jag är bror med 50 Cent och Eminem och Beyonce.
Cartoons tatueringsstil blev välkänd
av ett enkelt skäl.
Han tatuerar kändisar.
Han tatuerar idrottare.
De människorna fotograferas. Man ser tatueringarna överallt.
Jag hade turen att vinna min första World Series.
Jag ville bevara det hela livet,
så jag ville ha Toon.
För oss tatuerare jobbade våra hjältar i sina kök,
eller i garaget hos mamma.
De var inte speciellt berömda.
Visst fanns det några tatuerare som vi såg upp till,
men det var inte på samma nivå som en NBA-spelare.
- Kobe Byant! - Bryant attackerar. Hela vägen!
Tatueringar är stort i NBA,
men även i hela sportkulturen.
Vissa killar i laget hade tatueringar, men gick inte till Mr Cartoon.
Det var uppenbart. Det gick inte att läsa vad som stod på armen.
Det handlar inte om hur bra du är,
men om timing och vem du omger dig med.
Man kan vara bäst i världen,
men ingen ser vad man gör för man bor i en småstad.
Det är inte Hollywood.
Vi är här mitt i smeten.
Jag var i Kina, vi bodde på hotell.
Jag gick till gymet. Det satt en ung tjej bakom skrivbordet.
De hade en policy: hade man tatuerade armar måste man ha långärmat.
Jag säger "Va?"
Hon sa: "Förlåt, du måste ha långärmat.
"Men det är Mr Cartoon som har ritat den, va? "
Jag sa: "Hur vet du det?"
Hon visste att det var Mr Cartoon.
En ung kvinna i Peking.
Det är så långt bort från Los Angeles. Det är stort.
Väntar på Paul Rosenberg...
Stjärnornas manager. Eminem.
Eftersom Paul är den han är
märkte han Estevans fototalang
och Cartoons konsttalang.
Jag kom på hur man skulle att maximera tillgången till dem.
Till exempel jobba med Eminem,
Känner du Big Lepke?
och rita Shady Records-loggan.
När jag gjorde porträttet av Eminems dotter,
visste jag att det var stort, men inte hur mycket.
Jag tänkte inte på den effekt den skulle få senare.
Jag gjorde det som var framför mig.
Eminems video.
Jag väntar på att tatuera honom.
De kom till Detroit och han sa: "Vi borde göra en svamp."
"Jag vill ha en stor svamp."
Han gjorde två helarmar.
Jag tog bort dem sen. Jag skojar.
Jag vill ha nåt sånt här, men det måste bli rätt. Tatueringar är för livet.
Jag skulle kunna göra nåt som...
Din dotters porträtt.
Här skulle jag nog sätta nåt runt det här
för att fylla ut det. - Just det.
Och kanske sätta ett band till och knyta det på andra sidan.
Så grymt.
En av idéerna var Hailie. Jag ville sätta henne på min arm.
Jag älskar att gadda mina favoritrappare.
Jag sätter kulhål här.
Jag minns att jag var i badrummet
och njöt av att jag var den enda personen
som filmade när Cartoon tatuerade världens största artist på den tiden.
Det var jag som fick fota den störste nånsin, i vår livstid.
Han var den största kändisen, artisten, allt i världen,
och jag dokumenterade det.
Jag log mot mig själv i spegeln av lycka.
Jag vill fråga er något.
Hur många av er ruttnar
på alla jävlar som pratar skit om mig?
Det var en cool känsla.
Det fick mig att tänka på tider
med foton av Elvis Presley som klipper håret,
och det är bara han och frisören.
Den fotografen var priviligerad.
Ja, en sån också. Du får sätta den på ryggen.
EMINEMS DUBBELGÅNGARE
Cartoon. Big Cartoon. Det är Big Cartoon nu.
Han är bra.
Han är skicklig.
Estevans hade ett öga för den rätta vinkeln,...
...så att man såg bra ut.
Många fotografer saknar den förmågan. De vet inte hur man gör nån snygg.
George Lopez!
När jag fick stjärnan på Walk of Fame tog Estevan en fantastisk bild av mig.
Jag var omgiven av fans och tusentals människor.
Han fångade mig i min kostym, med flaggan, omgiven av...
...andra latinos på Hollywood Boulevard, det var stort.
Därför får han många hiphop-jobb.
Han kan hiphop.
Han växte upp med det.
Det är bättre att nån från insidan fotar utsidan.
För Ego Trippin-omslaget åkte jag och Estevan
tillbaka till min gamla skola.
Vi tog en gammal B210 som jag brukade köra där.
Jag bar en collegejacka.
Det kändes som om jag gick i skolan. Det var svårt.
Men bara han kunde fånga vad jag ville.
Det var en tid då Dogg inte hade pengar.
Han förstod det.
Fotar Snoop Doggy Dogg. Snoop Doggy Dizzle-Fizzle.
Om Estevan gjorde skivomslaget, illustrerade Cartoon.
Vissa försöker göra allt själv.
Vi gjorde olika delar.
Han fixade fotot, och jag loggan. Jag ritade konceptet.
Jag har sett folk ta 400 bilder för att hitta rätt.
Och han gick bara ut och...
Stå mot väggen. Klick.
Det kunde vara ett skivomslag eller ett tidningsomslag.
Man känner att man blir instruerad, av en regissör.
Jag älskar när regissören vet vad han vill
och säger: "Det här är vad jag vill."
"Du ska instruera mig och jag ska agera."
Jag hängde runt lowriders, gangstrar och hiphop. I båda fallen finns det tjejer.
L.A. - kultur.
Jag såg Estevans book. Wow.
Min pappas verk är väldigt inspirerande.
Han fångar tjejers skönhet så perfekt.
Många motiv kommer från fängelser där killar sitter i celler
och fantiserar om sina tjejer.
Jag har alltid sett det som... upplyftande kvinnor.
De kan vara avklädda eller topless.
Som konstnär söker jag det vackra.
Att veta vem man ska fota, var man ska fota,
när man ska fota. Man ser på det och tänker "Det funkar."
Fotade jag inte för LA Culture turnerade jag med Blink-182,
men inte som turnéledare.
När vi åkte på turnéer
till Irak och Europa, var det roligare om vänner följde med.
Att ha med Estevan var så kul.
Det är kallt som fan i Paris.
Turnén som Estevan följde med på i Europa var
en svår tid i Blinks historia. Vi grälade...
...hela turnén.
Låt mig vara. Jag är trött!
Hur var det?
- Grymt. - Kul, va?
Det var sista konserten vi gjorde innan bandet splittrades första gången.
När vi spelade sista ackordet tänkte jag: "Det här är slutet på nåt."
Estevan kom på scenen och sa: "Jag vill fota er tre."
Och det finns på Greatest hits-skivan som kom ut sen.
Det ingår i Estevans livsstil att hamna i såna situationer.
Han vill dokumentera saker som händer med andra människor.
Förenta staterna och dess allierade har segrat.
Estevan kom med när vi åkte till Mellanöstern
för att spela för trupperna.
När vi kom till Irak var alla skraja för kriget hade precis börjat.
Jag vet inte vad som väntar. Det är ett coolt äventyr.
Det var läskigt.
Det var varmt och dammigt.
Det var fem, sex dagar i en helt annan värld.
Som en film.
Vi var på en atomubåt och kröp ner i torpedtuberna.
Hela resan var läskig som fan.
Vi fick verkligen upp ögonen.
- Vad jobbar du med? - Jag är trummis.
- Trummis alltså. - Tryck inte på torpedknapparna.
- Avfyra torpeder. - Har du?
- Ja. - Coolt.
Vi var på en marinbas vid irakiska gränsen.
Vi har Blink-182 här.
- Vrid inte på nyckeln! - Nej.
Det började hetta till.
Så vi tog ett COD-plan
som flög hem oss från hangarfartyget.
Det var helt galet, jag var glad att han var där och fotade.
Medan många fotografer började med digitalfoto
fortsatte Estevan att framkalla filmer.
Eftersom det är kornigt dokumenterar det ett visst ögonblick.
Plötsligt började Estevan regissera mer.
Han gjorde grymma videor för alla.
Estevan gjorde vår första D12-video.
Det skulle vara en snuskig, skitig video.
Estevan fångade det perfekt.
Vi filmade utsidan av Dresden-huset,
men vi filmade nog insidan också.
Ja, det är badrummet.
Det var inte jättekul att föreställa...
...Richard Simmons.
Men jag gjorde vad som krävdes då.
Han gjorde några Cypress-videor.
Vi hade samma ideal, hade växt upp i samma världsdel,
så han visste vad vi gillade och vad vi ville ha i våra videor.
När vi åkte till Mexico City i DF,
följde tusentals barn efter oss på gatan.
Och Estevan var hela tiden på plats med kameran.
Han kunde skapa en bra historia och visste vad som var äkta.
Jag gillar det.
Håll ljuset på honom, så när jag sveper tillbaka...
Den här videon baseras på en idé av regissören Estevan Oriol.
Han regisserade videon som slog allt över ända.
"Vad i hela världen?" Riktiga grejer.
När han regisserade vår video fick den en cool prägel
som nog var långt före sin tid.
Den skiten var fantastisk.
Bara liksom... hans stil.
"Down" -videon var kul. Jag träffade Trigz.
Det var första gången vi tog hit Mark och Tom.
De var lite oroliga.
Jag spelade polis i Blink-182-videon. Jag älskade det verklighetstrogna.
Det var ett exempel på att kulturen behövde en annan röst.
Jag var polisen som förföljde en kille på rymmen.
Vi hade helikoptrar, filmade på L.A. - slätten.
Det fanns folk i videon som hade äkta L.A. -stil.
Det var kul. Videon blev så cool.
Den hade en annan energi än vad vi nånsin gjort och...
Estevan satte verkligen det visuella.
Är du redo? Vi förbereder tagningen.
Ska du sitta i stolen?
Får jag regissera?
- Ja, sir. -Följ inte efter annars blir du med.
Jag ska göra en dokumentär om Sixth Street Bridge.
- Redo? - Ja.
Okej, så vi sitter här
vid det som tidigare var känt som Sixth Street Bridge.
Ser du de delarna?
Det fanns två valv som var en del av bron. Så ser det ut nu.
Jag har foton sen 20 år tillbaka av den här gatan och den bron.
Där ska byggas en pudelpark,
en cappuccinobar, en juicebar. Hela området förändras.
Det här var vägen till floden och det var vår lekplats.
Jag fotade mycket här, det var kul.
Ta bort den.
Jag fotade en massa kvinnor, gangstrar och lowriders,
för det var min värld.
Det är nåt med Kalifornien.
Låt inte palmerna och de vita staketen lura dig.
Fönstren har järngaller och mordstatistiken är skyhög.
Jag fotade en tjej, en gängmedlem kom...
Hon tecknade L.A.
L.A., baby.
Jag närmade mig och fotade gesten.
Han fick den först.
Många fotografer kände inte till den typen av fingerlingo.
När du visar upp West Coast eller L.A. eller var du kommer ifrån.
Många ville inte använda fotot.
Det var för gängrelaterat.
Om fel person såg dig göra det, kunde du bli slagen, skjuten eller knivhuggen.
Teckna L och A, sånt gjorde vi då.
Det var den första symbolen.
Nu är det en global grej. Kids i andra länder skickar bilder där de gör det.
Det är ganska coolt.
Fotot av L.A. - händerna!
- Estevan! - Det har kopierats...
- ...så mycket. - Många gånger.
Många försöker ta den.
Jag ser L.A. -händerna, det är fejk. Starbucks blåser honom.
H&M gjorde en grej av att stjäla bilder från konstnärer.
Den finns på T-shirts.
L.A. - symbolen är ökänd.
Till och med deras mammor gjorde det.
Borgmästaren gjorde det.
Folk kopierar, men vi vet varifrån den kom.
Jag råder alla att kolla upp vad de gör,
och hylla personen som kom på det före dem.
Det var ikoniskt. Det är en ikonisk bild.
En sak som präglar chicanokonsten är våld,
fattigdom,
drogberoende,
alkoholism.
När jag mötte Estevan hade jag flera återfall.
Vi var på motellet och jag ringde Estevan: "Jag är på gång!"
Han ville filma.
"Kom hit! Vi har det riktigt bra här. "
Jag hade tagit alla droger för jag ratar inget.
Och jag kunde inte sluta.
Det kan hända alla.
Vissa slukar munkar, andra heroin.
Det här är nåt nytt.
Fem dollar-påsar.
Jag älskar det, så är det bara. Jag älskar att bli hög på det här.
Om du inte kokar det rätt sabbar det din mage.
Här är bilden på heroinet som inte funkade längre.
Sprutan, pipan och jag vet inte vad nagelklipparen gjorde där.
Det vet bara Gud.
Estevan tog med mig till labbet
och visade bilderna och jag sa "Vad fan? Allvarligt?
Jag ser ut som en etiopisk försöksapa.
Jag vet inte varför jag lever idag.
Av någon anledning gjorde inte Gud slut på mig.
Ibland säljer jag bra grejer.
Här var jag i dåligt skick.
Jag har heroin i munnen.
Det där är fejk. Allt är fejk.
Fejk.
Jag kommer att sälja det.
För det är olagligt att köpa droger på gatan.
Det är olagligt. Det finns inga droger här.
Det är ett knep.
Jag vet vad jag talar om, mitt herrskap.
Om du vill kolla in riktig gatukultur, öppna en av Estevans böcker.
Så här gick det. Allt leder till den här bilden.
Det här är 2003, den 9 juli.
Jag blev skjuten framför Econo Lodge Hotel.
Från där kameran är sköt de mig sex gånger.
Jag tog fem kulor. De sa att jag inte hade försäkring,
Fem dar senare gick jag ut, fick lunginflammation,
nästan dog och återvände och fick stanna i ytterligare 30 dagar.
Det var karma! Jag skulle göra Estevan en tjänst och köra bort nån. Fattar du?
90-talet var väldigt våldsamt.
Gängvåldet sköt i höjden.
Folk såg fiender de inte gillade och bara sköt ner dem.
Man kunde höra kulorna.
De försökte stanna här, men de körde för fort, så de stannade där.
Och de bara: "Hej!"
"Fan!" Jag duckade ner på golvet.
- Varför sköt de på dig? - Det är de svartas kvarter.
De slåss nog mot ett latinamerikanskt gäng där borta.
Fattar du? Se på mig.
Kan du titta hitåt?
Kolla.
Där, West Los.
Livets hårda skola.
Ibland hårda stenar. Hårda stötar och kokade stenar.
Stjäla, sälja, hänga och chilla.
En örn för jag är mexikan-amerikan. Amerikan med mexikansk härkomst.
De kallar mig Speedy, En vän gav mig namnet.
På kåken är tatueringslokalen din cell. Några lådor med soppa och kaffe.
Så mycket kostar en tatuering.
Nuförtiden är det bara för att se cool ut,
men de här tatueringarna fick man förtjäna.
Jag fick dem av en anledning.
Jag gaddades i fängelset, med en nål.
Aldrig i en studio.
Bläcket har den gamla svartgrå känslan.
Några tatueringar som vissa har,
lät de göra för att deras livsstil kunde skörda liv.
Jag menar inte att ta nåns liv, det kan inte sägas framför kameran.
En helarm utesluter dem från det vanliga samhället,
men så småningom kan de bli företagare.
Inom 10-20 år kommer de med helarmar att ha företag.
Det ordnar sig.
Nu är det en trend. Mammor gaddar sig. De gör sånt som vi föraktades för.
Vi gaddade oss för vi var utstötta, för att samhället avvisade oss.
Nu gaddar de sig för att samhället godtar det.
Nu kanske jag tar bort allihop.
Vi fokuserar på livets mörkaste sidor.
Polishelikoptern på himlen. Hemlösa och drogmissbrukare...
Vi bevakar och observerar de kulturerna.
Vad har hänt med din hand? Har du artros?
BOSATT PÅ SKID ROW
- Nej, min ex-pojkvän bröt den. - Okej.
Okej, kör ditåt och sen åt sidan.
Kör hela vägen ner.
Det finns en liten gränd.
- Vi kollar upp det. - Hej då.
På gatan i L.A.: s ghetton rusar blodet i ådrorna. Adrenalitet finns där.
Man vet att det är ett livligt område, saker kan hända och tänker:
"Okej, lugn. Du måste vara skärpt, öppna ögonen i nacken.
Om du bara går runt och...
...sçm en idiot, kan du åka dit.
De letar bara efter nån att jävlas med. Så här, fattar du?
Du måste vara beväpnad.
Många vi har känt har dött.
Jag kan inte tänka på hur det skulle vara om Cartoon dött.
Vi har testamenterat allt till varandra.
Vi tar hand om varandras familj.
Låt se vad vi har i lådan.
Det här är min vän Mono som dog.
Han presenterade mig och min fru för varandra.
- Jaså? - Och Cartoon för hans fru.
Här är en av mina favoritbilder.
Han hette Chato.
Vila i frid. Han dog.
Trigz blev skjuten.
Han blev mördad för att han bråkade med nån.
Vila i frid.
En annan kille som blev skjuten. Nene.
Han blev nog skjuten 33 gånger.
- Vad hände med honom? - Han dog.
Jag tror att de valde att leva så och dog medan de gjorde nåt de älskade.
De är gangstrar som dog i nån gangstergrej.
Eftersom de var gangstrar dog de hellre än...
De älskade det, därför var de gangstrar.
"Vi älskade Eric Wright Gud älskade honom mer"
Våldet, fattigdomen, galenskapen
skapade en vacker konstform med musik, tatueringar och väggmålningar,
pinstriping och bladguld.
Killar som sitter i celler och aldrig kommer ut
hjälpte till att skapa en konstform som spirade upp ur betongen.
Nu kommer en ny våg av chicano-artister som kan fokusera på chicano-stolthet.
En chicano identifierar sig med sina rötter.
- Familjen är nummer ett. - Allt är familj.
Man hör inte ofta om chicanons hjärta, men man kan se det på en lowrider.
Våra bilar är som gamla mynt som vi plockar upp och putsar.
Det är nästan som att se en chicanos hjärta hällas
ut i färg och täcka bilen med kärlek.
De som kasserade dem vill ha dem tillbaka
när de ser hur fixade och fina de är.
Man äger inte en lowrider, man är en.
Det handlar om att främja en stor kultur i USA.
Det finns folk som är mycket förmögna
som känner till kulturen och som beundrar den.
Kulturen spred sig till Japan, Europa, Sydamerika.
De visade resten av världen,
East LA: s estetik.
Vi åkte till Japan och de japanska kidsen klädde sig som cholos.
I minsta detalj.
De hade på sig solglasögon och framstod som chicanos tills de började prata.
Den asiatiska kulturen har blivit besatt av East LA och lowriders.
En stor lowrider-våg har svept över världen.
Tack vare det som Cartoon och Estevan gjorde med chicanokulturen
blev den så populär i japansk subkultur.
Den blev till och med ännu coolare här i USA.
Mycket beror på hur banbrytande de här två herrarna har varit,
för kulturen.
Vi lyssnar på oldies. Motown Classic Soul.
Tack vare vädret på västkusten bär vi T-shirtar året runt.
Vi lanserade den vita T-shirten. Khakibrallor och Dickies.
Hela stilen.
Västkusten växte upp med Cortez-skor.
Det är västkustens stämpel.
På 80-talet var det en gängsko. Hade man dem sa folk "Vart hör du?"
Jag kände att jag måste göra mina egna Nike.
När det var gjort, släppte jag det.
Jag ville göra en Cortez och hylla NWA-eran.
När det hände, tänkte jag: "Det här är jävligt fantastiskt.
Jag ska designa skon som jag växte upp med."
Det är som om McDonald's ringer och säger "Vi ska göra din Big Mac. "
Gör Nike en Mr Cartoon-sko?
Ger de dig en sko? Och låter dig designa den?
Helt galet.
Få artister får göra egna Nike-skor.
Jag är självsäker på affärsmöten. Det är liksom: "Det är jag som är chef."
Du måste övertyga klienten att du vet vad som gäller.
Det där tilltalar mig också.
Jag kan tillämpa samma filosofi på det jag gör.
"Om min polare gjorde det, kan jag också."
Mr Cartoon är verkligen på väg uppåt.
Jag gjorde L.A-serien,
med L.A. och Nikeloggan som går igenom den.
Sen gjorde jag Aztec.
Det var galet, för det var en astek på en Cortez.
Spanjorerna kom till Nya Spanien, som var Mexiko.
De förde med sig sjukdomar och ett stort krig utbröt mellan spanjorer och azteker,
som skapade det mexikanska folket.
Jag satte det på en sko. Det var ganska tungt som skodesign.
Den aztekiska krigaren fick en borstmustasch,
som symboliserar polarna idag.
När de slog igenom blev jag helt chockad.
Jag blir förvånad varje gång en stor affär lyckas.
För att väga upp det var det viktigt att söka upp
och prata med ungdomar. "Jag gick till L.A. Unified School,
och jag ritade min sko. Hur skulle din sko se ut? "
Jag frågade kidsen och de blev blyga.
Det är underbart att Cartoon kan vara en förebild för unga.
Att ge unga hopp om konst!
Mitt mål var att motivera dem och få dem att tänka:
"Kan han göra det, kan jag också designa min egen sko."
MACHETE/FILMPREMIÄR
Va?
Machete har fan premiär!
Det var mysigt med alla lowriders.
Jag såg de stora Hollywood-eventen och tänkte: "Vi fixar ett team och gör det."
Vi hade budgeten och möjligheten att göra några av dessa händelser,
Och det var vackert.
Folk på gatan är glada att nån representerar dem.
Ett historiskt ögonblick!
Vi tar vår kultur och försöker lyfta den.
Det hade varit svårt att inte märka vår närvaro i centrum.
Vi är här!
Fan alltså, vi tar chicanokonst till helt nya platser.
En hälsning till SA Studio, Grand Theft Auto.
GTA blev ett legendariskt videospel tack vare Stev och Toon.
De spelar med Cesar Vialpando.
Vi gjorde tatueringar, graffiti, väggmålningar, spritbutiken
och Virgen de Guadalupe längs vägen.
Estevan åkte runt, gjorde alla sjuka grejer och återskapade det.
Man startar från botten och förmodligen fängelse.
Man överlevde det och strävar upp för backen för att finslipa sin konstform.
Det var en bra tid. Skivbranschen frodades, tidningar startades
och reklaminslagen drog in från 100,000 till miljoner.
- Sen kom den digitala eran. - Det är slut.
Internet möjliggör global kommunikation.
20 miljoner människor hämtar musik där.
Den värsta boven är hemsidan Napster.
SA Studios var som en barbershop. Folk kom förbi efter jobbet och snackade.
Så kändes SA Studios för mig. Ett gäng stora barn som har kul.
"Läget, kompis? Vad gör du?" "Vad har du haft för dig?"
Det var som en läkarmottagning.
Man säger: "Läget? Ska du operera idag?"
Jag jobbar på glassbilen. Jag stannar till kl. 5-6. Jag sover nog däruppe.
Det var lite för mycket för mig.
Jag behöver inte jobba bland människor.
De förändras.
Liv är förändring.
- Nästan inga vinster. - Värsta förlusten sen 9/11.
Aktierna rasade.
- 533 000... - 2,6 miljoner människor.
2008 var det recession.
Landet kollapasade.
...ekonomin snurrar i en ond cirkel.
Folk blir arbetslösa och kan inte betala på huslånen.
Tidningar la ner, skivbolag också.
President Obama pressas på ett nytt stimulanspaket.
Alla budgetar försvann.
11,3 biljoner dollar.
För att stabilisera bostadsmarknaden och hjälpa husägare att behålla sina hem.
Jag förlorade minst 75% av mina jobb.
SA Studios varade en viss tid.
Allt utvecklas och allt har sin tid.
Hela centrala Los Angeles blev övergentrifierat.
Det blev ocoolt. Det blev väldigt kommersiellt.
Om allt förblir detsamma, är det inte speciellt längre.
Det handlar om ögonblick som varade i fem år, tio år.
Det var inte samma vibb.
Den ena killen jobbade med tatueringar, som förut var mycket marginellt,
och nu har varenda jävel en tatuering.
Förut var fotograferna på topp. Nu är de ingenting. Båda lever i symbios,
men en av dem drar in massor av cash och för den andra försvinner all cash.
Det blev nog spänt mellan dem.
Till sist stängde de.
Det är sista gången jag är här.
Vi var här i 13 år.
Vi brukade kalla vår lilla grej här för Skid Row's Finest,
för vi var omgivna av Skid Row-folk.
Vi drar. SA Studios lämnar stan.
Borta.
Det var nog en av de tuffaste tiderna i mitt liv.
Och…
...det gick för jag kämpar.
Det var det.
Bryt!
För mig är L.A. blodet som pumpas genom mina ådror.
Jag älskar allt.
Jag menar, kolla på det. Hur jävla coolt är det?
Här jobbar jag med mina foton.
Några är riktigt bra.
Efter 13 år har vi nu flyttat och jag ska visa er nya SA Studios.
Min avdelning. Cartoon har en annan.
Här är det.
SA Studio.
Jag får knappt plats.
Här är den nya studion.
Det här är obetalda räkningar.
Nu vet ni hur det är att vara en världsberömd fotograf.
Jag har det bra idag.
Jag är optimist.
Jag tänker alltid "Vad är lösningen?
Vad ska jag vara tacksam för? Hur får jag det att funka?"
Jag har jobbat varje dag sen SA Studios.
Jag har en privat studio här.
Jag äger marken. Man kan inte vräka mig.
Allt motsvarar mina behov. Jag kan sprejmåla bilar.
Jag har bott här i fem år nu. Och jag älskar det!
Lystring, lystring!
Vår härliga Sixth Street Bridge!
Så galet att se allt det här. Det förändras så fort.
En väggmålning av min vän RISKY. Alla känner till RISK.
Det var en parkeringsplats förut.
Det fanns några ynkliga byggnader och nu...
...enorma,
...jävla...
...lägenheter eller vad fan kan det vara.
Jag känner mig inte som ett offer. Jag har koll på allt.
Jag har koll på sociala medier. Jag behärskar Photoshop.
Jag kan använda en dator. Jag lärde mig det.
De som inte gjorde det, känner sig nog förvirrade.
Jag försökte göra som alla andra och la upp grejer.
Jag försökte lägga upp tjejer, kändisar, gangstergrejer.
Jag försökte lägga upp allt vid en viss tid på dagen.
Jag tänkte: "Varför har den killen miljoner följare och jag 115 000?
Varje gång jag tyckte att jag gjort nåt bra,
typ:"Nu ska jag visa Instagram, åt helvete med alla."
"Alla mina hatare kommer ruttna."
Jag la upp det och...
Jag tänkte:"Jag får mer likes när jag tar ett foto av min hund med I-phonen."
Alla algoritmer och analyser är så tidsödande och krävande.
Det är tröttsamt att tävla med alla.
Ibland säger jag bara: "Fan! Varför gör jag det här?"
Sen går jag och gör det jobb jag måste...
...för att se till...
...att pengarna kommer in i samma takt som räkningarna.
Folk över hela världen kollar på våra grejer.
Man inser inte alltid det.
Vi är från Berlin och kör lowriders.
Vi har kläderna och lyssnar på musiken.
Latinoliv!
Jag tror att den här konstformen berör alla.
Folk påverkas, men vi vet det inte.
Inuti ser jag alltid ut som en cholo.
Jag är transman och tatuerad. Jag älskar tatueringar.
Sehr gut?
Allt är okej!
Jag har gripits mer än 20 gånger för graffiti.
Jag har jagats med saker, attackerats av hundar
och rivit upp benet när jag hoppade över ett staket, men jag älskar det.
När jag såg Estevans foton och Cartoons gaddar förstod jag mycket här.
- Han kommer ut! - Perfekt timing.
Både Estevan och Cartoon
har tagit downtown-kulturen i Los Angeles
till en nivå där den respekteras och betraktas som stor konst.
Den här utställningen hyllar konstformens själ.
Vandalism, ambition, uppror, att vara ute på gatorna.
I utställningen Beyond the Streets finns Banksy, Basquiat
Murakami, Shepard Fairey.
Här finns också Cartoons kyrka och Estevans legendariska L.A-tecken.
Folk kan avfärda graffiti som vandalism. Jag säger inte motsatsen.
Det är vandalism.
Det är vandalkonst att gravera sitt namn på en toalett.
Så tänker folk.
Vi borde inte vara med egentligen med våra bilar, foton...
De hade ingenting. De har inga betyg. De lärde sig på gatan.
Är de ansvariga för att ha fört fram den stilen? Absolut.
Hiphopkulturen kan verkligen tacka Toons och Estevan.
Att de var så framträdande inom kulturen, formade vågen
så att nästa generation kunde ta över.
Var kan man placera Cartoon och Estevan inom konsten?
Rätt högt.
De är därute, de är lättillgängliga.
De fotar för tidningar, känner folk på Skid Row.
Du gjorde mycket för mig.
De är vän med graffare.
Jag ska visa vad jag tycker om H&M.
De är vän med musiker, kändisar.
De gör det fortfarande, bättre än nånsin.
Det är stolthet. Det är konst. Det är chicano.
All rasism och främlingsfientlighet som pågår just nu i USA
gör chicanokonsten starkare än nånsin.
Vare sig det är ett politiskt budskap eller en stil, så är det bra.
ICE-agenterna, razziorna och rasismen,
Det berör våra kulturer.
Kulturen måste vara mer högljudd än hatet.
Jag går vidare och fortsätter skapa för den här kulturen.
Tack för att ni kom!
Undertexter: Charlotte Drake